Mars er bare en lille prik på himlen.
65 millioner kilometer væk.
Intet lever der,
intet er nogensinde død der,
men jeg vil bringe den til live.
14 timer og optælling.
Kaptajn.
Held og lykke.
- Skinny. - Hej, spændt?
- Selvfølgelig, du? - Du kan bande på, jeg er spændt.
KAPTAJN WILLIAM D. STANAFORTH DEN FØRSTE MAND PÅ MARS.
KAPTAJN EMILY MADDOX FØLGER MED,
FOR AT OPSÆTTE BASE TIL FREMTIDIGE BOSÆTTERE.
REJSEN VIL TAGE 270 DAGE.
Udfør APU start.
Seks milliarder mennesker på Jorden hepper på mig,
men de fleste spekulerer på, hvorfor jeg gør det.
Begynder startsekvens. O.S.M. Tilladelse til at lukke.
Hvorfor forlade dette liv for at dø på en gold planet?
- Udluftning et, varmeudgang. - Exit. S.S.C. Tredje stadie...
Fordi jeg ved, at den ikke vil være gold længe.
- G.L.S. klar. - G.L.S. er klar.
Sidste opkald. Houston kontrol?
Houston kontrol siger klar.
- FIDO? - FIDO er klar.
- G.P.O? - G.P.O er klar.
- S.T.M? - S.T.M. er klar.
- S.P.E? - Klar.
- C.D.R? - Kommandør er klar.
Vi er klar til affyring.
T-minus ti, ni, otte...
Dette er en envejsmission, men jeg skal ikke dø der.
Jeg er på vej til Mars for at leve.
Dette er kaptajn William D. Stanaforth ombord på det gode rumskib Zephyr.
Vi er klar til Mars.
Forstået, kaptajn.
- Tyngdekraftrotation tændt. - Forstået.
Anmoder om tilladelse til smide mine sko for resten af turen.
Forstået, kaptajn, du har tilladelse.
Lys, tændt.
Velkommen til rummet, kaptajn.
Hører du det?
Det er folkemængden på parkeringspladsen her i Houston.
Vi er alle begejstrede.
Med det sagt, så vil vi gerne begynde at køre diagnostik
på de nødsystemer, vi ikke kan monitorere.
Forstået, Stanaforth?
Ja.
Vi begynder med det grundlæggende, lad os lave en test af luftcirkulation
og vandreaktoren.
Ja, giv mig et øjeblik, Skinny.
Hej, små venner.
Hvordan livet begyndte på Jorden, er et mysterium,
men at opretholde det er et teknikproblem.
En meter stål og isolering adskiller mig fra intetheden.
Jeg kan mærke trækket i rumskibets rotation.
Mine fødder er tunge, mit hoved føles let.
Denne enorme maskine, så lille i universet,
stærk, men skrøbelig.
Det er foruroligende, men jeg elsker det.
DAG 012 AF 270
Hallo, kaptajn? Det er tid til din første ugentlige elevforbindelse.
Er du klar til opkoblingen?
Har lidt travlt her.
Stanaforth, tag en pause. PR er også vigtigt.
Og en smule menneskelig kontakt vil gøre dig godt.
Godmorgen, kaptajn Stanaforth, jeg hedder fru Wilson,
og jeg skal monitorere elevspørgsmålene
fra det amerikanske ungdomsvidenskabsprogram.
Vores første spørgsmål kommer fra Samantha Hopps.
Hej, mit spørgsmål er, hvis du når frem til Mars,
hvordan vil du så overleve i det barske klima?
Når jeg når frem til Mars, har vi allerede sendt meget derop.
Brændstof, mad...
Men en af de største udfordringer var vand.
De kan ikke sende nok op.
Derfor har jeg arbejdet på denne reaktor.
Har du lavet den? Hvad kan den?
Den virker ligesom brændstofcellerne på rumskibet.
Som en elektrisk bil er produktet elektricitet,
og biproduktet er drikkevand.
Men min kører på jord.
Jord?
Jeg har opfundet en proces
som udvinder hydrogen og oxygen fra jord,
og kombinere dem, hvilket giver H2O.
Ingen troede, det ville virke.
Så jeg tog ud i Atacama ørkenen,
alene, uden vand, og kun mulighed for at overleve på en måde.
At få reaktoren til at virke.
Dag et lavede jeg små justeringer. Min hals var udtørret.
Dag to arbejder jeg stadig,
men uden vand begynder jeg at føle mig lidt svimmel.
Jeg kunne have tilkaldt hjælp,
men jeg troede, jeg kunne løse det.
På dag tre laver jeg en fuldstændig omstart.
Og i det øjeblik vidste jeg, at dette ville virke på Mars.
"Med dette skridt forlader jeg Jorden og flytter til en gold, ny planet."
Med det skridt forlader jeg Jorden
og flytter til en uberørt, ny planet.
Jeg forlader Jorden for evigt, men jeg er ikke alene.
Jeg forlader Jorden, men jeg tager menneskeheden med mig.
Tager jer med mig.
Menneskeheden har transcenderet...
Menneskeheden har opnået nye mål... Jeg mener, ikke sandt.
Jeg er taget til en anden planet for at begynde på en frisk,
en ny begyndelse.
Følg mig til jeres leder.
Houston til Zephyr. Klokken er 0800. Tid til at arbejde.
Hvordan er vejret i Mars basecamp lige nu?
Der er minus ti grader
med nogle isskyer på vej ind over,
og så falder det til omkring minus 80 i nat.
- Isskyer? - Ja.
Og i Houston?
Varmt og fugtigt. Orkanvejr, kammerat.
I min familie plejede vi at flyve på sådanne dage.
Ja, men, det er skørt.
De fleste mennesker på Jorden synes, det, du laver, er ret skørt.
Det er en kalkuleret risiko.
Har du ingen bekymringer om at noget går galt?
Jeg er bekymret, men jeg fokuserer kun på ting, jeg kan kontrollere.
Som vejret?
En eller anden dag.
Ja!
Stanaforth!
Alt vel?
Jeg måtte teste det. Det virkede.
De vil give os missionen.
Jeg ved ikke, om vi er klar til missionen, Stanaforth.
Det ved jeg.
Over de næste fem år kunne vi sende 1.000 personer derop.
Planeten kalder på os.
Civile interviews, editeret.
Jeg ansøger om den anden Mars mission, fordi
jeg vil gøre noget stort for menneskeheden.
Jorden har så mange problemer.
Ulighed, krig, naturkatastrofer, menneskeskabte katastrofer.
Jeg synes ikke, det er et godt sted at leve mere.
Der er så meget jeg elsker ved Jorden, som der ikke er på Mars.
Have og skove, dyr, insekter, regn.
Det bliver virkelig svært at rejse,
men jeg vil opgive alt det for at opleve noget helt unikt.
Jeg ved, der kun vil være få af os, men
det vil være de mest fantastiske mennesker
på Jorden eller på Mars.
De mest fantastiske mennesker i universet.
Kaptajn Stanaforth er ligesom en superhelt.
Jeg vil ikke være alene, men jeg tror at være alene,
at være en af kun et par dusin eller hundrede mennesker på en helt planet,
der er en slags melankoli over det, som kunne være meget smukt.
Der kommer et forsyningsdepot op.
Sidste stop for mad og brændstof for de næste 32 millioner kilometer.
Kaptajn?
Jorden til Stanaforth.
Stanaforth?
Ja.
Hej, jeg troede, vi havde mistet dig.
Jeg ville ønske, I kunne.
Pas nu på.
Vi nærmer os rumstationen.
På grund af opsendelsesforsinkelsen,
har du ikke meget tid til at læsse forsyninger.
Kom nu, Skinny,
det er de sidste mennesker, jeg kommer til at se længe.
Hej.
Frugt fra Zephyr.
Jeg har ikke fået noget, der smagte så godt i fire måneder.
Virkede jeres have ikke?
Nej, den døde på to uger.
Alt vel i min indtil videre,
men vi får se.
Endurance, dette er Houston. Gør læsserampe to klar.
Kan vi ikke engang sige hej her?
Ja, undskyld. Hej, Greenstreet, hvordan går det?
Ked af, du stadig er deroppe, kammerat.
På grund af opsendelsesforsinkelser er den nye afgangstid om otte timer.
Kan lige så godt beholde dragten på så.
Hvor er kaptajnen?
Hej, Worsley.
Kaptajn Stanaforth her. Kommer du og siger hej?
Hej, Worsley, hvordan går det?
Hej, Worsley.
Hvad sker der?
Du har planter.
Ja. Til eksperimenter.
Er du sulten?
Vi havde mus.
Vi udførte socialiseringseksperimenter på mus,
for at se om de kunne interagere i en luftsluse.
Har du nogensinde set en mus i nul tyngdekraft?
De døde alle sammen.
Det er jeg ked af.
Vi troede, de ville udvikle forskellige vaner,
eller blive deprimerede,
eller endda dræbe hinanden,
men det gjorde de ikke.
De døde bare.
Det var ikke min mening, at...
Jeg spiller bare en sang for min datter derhjemme.
Jeg er overrasket over, at kontrollen giver dig tid.
Vi har masser af tid.
Ikke andet end tid.
Det må være hårdt at være væk fra din datter så længe.
Afbryd din mission.
- Undskyld mig? - Du hørte mig.
Tag alle dine fine maskiner og tag tilbage, hvor du kom fra.
Undskyld, men hvad fanden taler du om?
Jeg tager bare pis på dig.
Men alvorlig talt, jeg...
Jeg kom herop, fuldstændig forhippet ligesom dig,
søgte efter eventyr og al det der.
Men jeg skal tilbage. Jeg tager denne oplevelse med mig tilbage.
Jeg forstår dig ikke.
Jeg vil ikke tilbage. Jeg har set nok.
Hvordan kan du overhovedet have set nok?
Jeg mener, kig på det. Jeg får tårer i øjnene hver gang, solen står op.
Ja, det er smukt.
Du har kun været heroppe
i hvad, tre uger?
Du har ikke glemt endnu. Når du glemmer...
Jeg glemmer ikke noget, men når du er dernede,
bliver alt ødelagt.
Din afstumpede skid, du tror, du ved alt.
- Du tror, at... - Endurance,
vi har en liveoptagelse af kaptajn Maddoxs opsendelse til jer.
Roger, Capcom, jeg er ivrig efter at se det.
C.D.O.C.T.
T-minus ti, ni, otte...
- Omfigurerer varmepaneler. - Syv,
seks, fem, fire, tre, to, et.
- Og tænding. - Okay. O.D.C.C.D.R,
- du når frekvensen. - Og affyring.
ODC forstået.
5.000 meter ved Mach 1.
Tryk 60%.
L.V.L.H. Klar.
Begynd rulleprogram.
Højde er programmeret.
Program afsluttet.
20.000 ved Mach 2.
Max tryk.
Reducer tryk.
Dette er kaptajn Emily Maddox på Boreas.
På vej til Mars.
Vi hører her fra kaptajn Emily Maddox på Boreas,
mens hun forlader Jordens atmosfære,
kun tre uger efter kaptajn William Stanaforth
rejste på Zephyr.
Disse to astronauter har tilbragt de sidste fem år
med at træne til denne ni-måneders rejse
for at blive det første og det andet menneske på Mars,
og de grundlæggende borgere af Jordens første...
Vi ved det ikke, Stanaforth.
Tag ikke derud og tro, at vi gør.
Rumstationafrejse afsluttet.
Hej, kaptajn Stanaforth.
Hvordan er det at se tilbage på Jorden,
når du er længere væk, end noget menneske nogensinde har været?
Det er fantastisk.
Når man når denne afstand,
er der en mærkelig intimitet.
Da jeg så Jorden forsvinde,
huskede jeg denne her nat.
Min kone, Casey,
nu ekskone,
hun fik Melville Prisen fra et eller andet litterært selskab.
Det var en smokingaften, og hun talte med de andre forfattere,
geniale mennesker, og...
Og de udøste deres hjerte. Det var overvældende.
Så jeg sneg mig ud.
Jeg tog ikke min frakke med.
Jeg kom ud på gaden, jeg vidste ikke, hvor jeg var,
og det var meget koldt,
men gaderne var fyldt med mennesker,
det var, som jeg blev taget af en strøm.
Jeg begyndte bare at gå.
Men jeg frøs overhovedet ikke.
Og...
Jeg drejede om et hjørne,
og i det nu, for enden af gaden,
over floden,
stod månen op.
Og den var enorm.
Lyste hele gaden op.
Det føles som jeg...
Jeg vil bare gå direkte ind i den.
Men jeg stivner.
Ingen andre ser ud til at lægge mærke til det.
Og i det øjeblik følte jeg mig...
Fuldstændig alene.
Jeg gik tilbage til middagen,
og stod udenfor og kunne se alle disse mennesker fejre.
Jeg så Casey, hun strålede.
Og jeg vidste, jeg burde være derinde med hende.
Men jeg stod udenfor, og nu rystede jeg,
men jeg kunne ikke gå ind.
Det var som om denne ensomhed,
den følelse af at være
fuldstændig alene var indeni mig.
Og hvis jeg tog den med ind...
Jeg kunne ikke tage den med ind.
DAG 041 AF 270
Mindre problem på reaktoren,
men det er min opgave at ordne det.
Jeg er glad for små udfordringer til at bryde min rutine.
Rumskibets fart er 257.000 kilometer i timen,
men jeg kan ikke se, jeg bevæger mig.
Solen kommer igennem vinduet en gang om ugen,
og alt starter forfra.
Først føltes det normalt.
Rumskibet bliver beskidt.
Det er fascinerende at se, hvor meget stof planteråd kan generere,
og min egen hud.
Greenstreet og Worsley havde mistet håbet.
Jeg tror, det er fordi eksperimenterne mislykkedes.
Deres familier venter på dem.
Den følelse af skuffelse og længsel
kan stå i vejen for en mission som min.
"Det umulige..."
Kampen for overlevelse har bevist...
Denne rejses kamp har taget os længere, og...
Et skridt længere for menneskeheden.
Et skridt længere...
DAG 057 AF 270
Kalder Maddox.
Jeg har lige haft en drøm, hvor jeg falder.
Ironisk, synes du ikke?
Det er ikke en drøm.
Du falder.
Har du også sådanne drømme?
Det er sent, Stanaforth.
Ja, okay.
Du er ret, undskyld.
Hej, onkel Bill, tillykke med fødselsdagen.
Jeg ønsker dig tillykke med fødselsdagen.
Okay.
- Tillykke, Bill. - Hun siger tillykke.
Tillykke med fødselsdagen.
Elsker dig. Farvel.
Mucho gusto. Me llamo, Patty.
Hvor kommer du fra, Patty?
De dónde eres, Patty?
Jeg kommer fra Mexico.
Og du, hvor kommer du fra?
Soy de Mexico? Y tú?
De dónde eres?
Soy de Earth,
y tú?
De dónde eres?
Jeg kommer fra Costa Rica.
Yo soy de Costa Rica.
Marte.
Marte...
Voy el Marte.
Soy de Marte.
Regnede det ikke
Børn, regnede det ikke Regnede og regnede
Regnede det ikke, børn
Regnede det ikke
Kald Maddox.
FEJL BESKED 33-435a
Jeg tror, vi er helt alene herude.
Houston.
Det ser ud til, jeg har mistet signalet.
Houston?
Skinny, har jeg et signal?
Hvad fanden?
Houston, kan I høre mig?
Dette er kaptajn Stanaforth på Zephyr.
Jeg synes at have mistet signalet.
Houston, dette er kaptajn Stanaforth på Zephyr.
Kan I høre mig? Jeg synes at have mistet signalet.
Hallo?
Hallo, hallo!
For fanden! Er der nogen?
Skinny, kom nu.
Kan nogen høre mig?
Stanaforth, hvad sker der?
Skinny, hvor fanden har du været?
Er alt okay? Hvad skete der?
Jeg forsøgte bare at få fat på Maddox,
og så dig, og...
Ingen svarede.
Hør, vi bliver nødt til at afbryde med dig et stykke tid,
mens vi håndterer situationen med Maddox.
Okay. Vent.
- Hvad sker der med Maddox? - Hæng på.
Skinny?
Kald Maddox.
Kalder Maddox.
Maddox, det er Stanaforth. Kan du høre mig?
Hvad mangler du?
Også rart at høre fra dig, kaptajn.
Jeg blev skør af at miste forbindelsen til dig.
Jeg er ude af kurs.
Hvad?
Maddox, hvornår udførte du sidst vedligeholdelse på din gyros?
Åh, nej. Du skal ikke skyde skylden på mig.
Hvorfor opdagede dit software ikke problemet?
Jeg forsøger ikke at skyde skylden på dig.
Vi har kørt diagnostik her,
og vi tror, at en defekt i dit gyroskop er problemet.
Houston, jeg kan ordne hendes gyroskop.
Træd tilbage, kaptajn.
Houston tager sig af problemet.
Og i al den tid kommer hun længere ud af kurs.
Lad os nu bare tage os af det, okay?
Skinny, jeg kender dette rumskib fra top til bund,
bedre end nogen anden.
Hør, Maddox, du har noget, der er galt,
det har jeg sikkert også.
Skinny, han har ret. I arbejder på jeres software, vi forsøger dette.
Gå ind i udstyrsbugten 0-8-2.
Deaktiver dine gyros.
0-8-2, forstået.
Er der kondens på sensorerne?
Jeg kan ikke se noget.
Tør dem af alligevel og genstart.
Nu hører I begge to efter.
Vi kan håndtere det hernede fra.
Startede den?
Nej, men jeg kan se, at min port har en revne.
Min ser fin ud.
Det må være problemet.
Så, hvad så?
Her er, hvad vi gør.
Gå til din køjemonitor.
Træk kabel E103 ud.
Forstået.
Find en forbinder i midtdækssamlekassen.
Har den.
Du kan ikke bare trække kabler ud af væggen
uden at bede om tilladelse fra teknik.
Teknikken vil være glad for, der er rigtige mennesker her nu.
Jeg rydder op i deres rod.
Stop, okay?
Skru firbensstikket i.
Og tænd.
Det virkede.
Fantastisk.
Hold da op.
Jeg får også gode målinger hernede.
Tak, kaptajn. Forhåbentligt ender vi det samme sted.
Jeg har besteget næsten ethvert stort bjerg på Jorden.
Jeg har dybhavsdykket, jeg har paraglidet.
Intet kommer bare i nærheden af at tage til Mars.
Som ingeniør er jeg spændt på missionens tekniske udfordringer.
Mennesker over hele kloden skubber på for at få menneskeheden til Mars,
vi kommer til at opdage ting, vi ikke engang kan drømme om nu.
Stor videnskab kommer fra denne mission,
men endnu større inspiration vil komme
fra den enkle gestus at komme dertil.
DAG 066 AF 270
Denne opdagelse er nu bekræftet med nye data
og synes at være korrekt.
Den kosmiske udvidelse som Hubble opdagede,
er nu moduleret af en accelerationsterm.
Så dets udvidelse er endda hurtigere med tid,
og i det scenario ender universet i et katastrofalt crescendo,
hvor rumtid på den største skala rives i stykker,
og indenfor et meget kort stykke tid, måske minutter eller timer,
rives stof selv i stykker.
Universets atomer, alle sammen, spreder sig på en gang...
Græs.
"Nyslået græs."
Rummet siver ind i rumskibet.
Houston?
I kan ikke se det her lige nu, men jeg har et soludbrud mod mig.
Partiklerne går igennem mine øjne.
DAG 081 AF 270
DRIKKEVAND
VANDRESERVE
To-tredje-dele omtrent, det er...
Jeg lavede en fejl.
Jeg kortsluttede batteriet,
og det forurenede vandforsyningen.
Måske kunne Skinny hjælpe.
Jeg stoler på ham, men situationen er ikke desperat endnu.
Jeg har overlevet før på 600 milliliter vand om dagen,
men ikke så længe som nu.
Men det er min skyld, vandet er forurenet.
Og jeg må selv løse det.
Jeg måtte lyve om reaktoren,
for hvis Skinny finder ud af det, afbryder de missionen.
Forbandede kondens.
Der er intet at kigge på,
men nu kan jeg ikke engang se ud.
Hej, kammerat.
Jeg har ikke talt med dig i et par dage. Hvordan har du det?
Jeg har det fint.
Al det arbejde du udfører på reaktoren,
gør folk lidt nervøse.
Er alt i orden?
Ja.
Jeg vil bare have den ting til at fungere, hvis jeg kommer derop om et par år.
Du ved, at hvis noget går galt deroppe,
så skal vi få dig hjem.
Hjem? Nej.
Hør, Skinny, alle vigtige systemer har det fint.
Jeg laver bare rutinevedligeholdelse.
Jeg får bare ørerne tudet fulde af gutterne fra teknik,
og de vil helst have, du bare lader det være.
Okay?
DRIKKEVAND REAKTOR PRODUKT
Kan ikke sove?
Søvn på rumskibet er som et spøgelse.
- Undskyld, hvad? - Det er lige meget.
Hvorfor tager du ikke en sovepille?
Jeg kan ikke lide, hvordan de får mig til at have det.
Jeg er glad for, du stadig er vågen.
Jeg har dårlige nyheder om Maddox.
Virkelig?
Det, du ordnede med hendes gyroskop, holdt ikke.
Jeg er bange for, at hun må vende om.
Er du okay, kaptajn?
Du skal bare lige forsikre mig om,
at du er i stand til at holde sammen på det hele.
Hvad betyder det? Hvad betyder det... Jeg...
Hvad betyder det overhovedet?
Det betyder, at du forbliver ved sund fornuft og fokuseret,
så vi ikke får flere problemer.
Stanaforth, jeg venter på, du fortæller mig, at du klarer den.
Det er en dum ting at vente på.
Jeg husker at vente på dig, da du skulle komme hjem fra ørkenen,
da du endelig nåede til mødestedet.
Du så ud som slangehud.
Husker du, hvad du sagde til mig? Husker du, hvad du sagde?
Hvad?
Du sagde. "Skinny, jeg pressede vand af en sten."
Det er halvvejs sandt.
Må vi virkelig afbryde hendes mission?
Ja, vi har forsøgt alting.
Hun bliver nødt til at komme tilbage, kaptajn.
Jeg er herinde,
og alt andet er derude.
A/C AFSTRØMNING
Kondens.
Det er så tørt som i ørkenen herinde,
men det er et lukket system.
Rumskibet,
planterne,
måtte give deres vand til mig.
Undskyld.
Kom nu.
Det hænger alt sammen sammen.
Jeg skal bare kopiere systemer, der virker i naturen.
Håbet er derude.
Varm jorden op, tryk den sammen.
Udtræk hydrogen og oxygen og kombiner dem.
Sådan laver universet vand.
Sådan blev livet til på Jorden.
Og jeg forsøger at genskabe den proces.
DAG 161 AF 270
Jeg har muligvis nok vand til at overleve rejsen.
Men hvis jeg ikke kan få reaktoren til at virke,
hvad er så pointen?
Jeg dør bare alene på Mars.
Kom nu.
Pokkers!
Pokkers også.
Samarbejd, dit dumme stykke blik.
Lort, undskyld.
Undskyld, undskyld. Jeg mente det ikke. Undskyld.
Gud, kaptajn, hvad sker der?
Du ligner lort, rumskibet er et stort rod.
Folk er bekymrede for dig.
Alle spørger mig, hvad der sker med dig,
og jeg ved ikke, hvad jeg skal svare dem.
Stanaforth, kom nu, du må tale med mig.
Skinny, jeg lavede en fejl.
Jeg...
Jeg satte i... Ja, min...
Min strøm er... Min vandbeholdning er ødelagt.
Jeg forurenede beholdningen.
Hvad?
Hvordan er det muligt?
Hvad skete der?
Jeg troede bare, at jeg vidste,
hvordan det ville blive, men jeg er... Jeg ved ikke, jeg...
Okay, hør. Protokollen siger, at du skal vende tilbage til Jorden nu.
Afbryde missionen, få dig hjem.
Forhåbentligt kan vi få dig sikkert hjem.
Men hvad har du forsøgt allerede?
Er der noget, vi kan gøre for at få det til at virke igen?
Vi har en dag eller to, før vi er i stand til at vende dig, og...
Jeg kender dette skib bedre end nogen anden.
...måske ordne det.
Jeg vil ikke sige, at missionen er død endnu.
Jeg kunne ikke få det til at virke.
Det er utroligt, at vi kan bygge disse maskiner,
der kan skyde os igennem rummet.
Men når alt kommer til alt, er vi små, skrøbelige væsener,
der stirrer ud i universet, og lærer.
Det vigtige er ikke teknologien,
men menneskeheden.
Teknologien hjælper os til
at opleve noget virkeligt forbløffende.
At gå på Mars, at se solnedgangen fra en anden planet.
Den slags rå, følelsesmæssige oplevelse
er hvad, der er virkelig signifikant ved denne rejse.
Slut transmission.
Jeg troede, jeg havde udtænkt alting.
Jeg havde brugt år på denne mission.
Jeg havde designet en maskine, så vi kunne leve på en anden planet.
Jeg fik denne ting til at virke i en ørken, men...
Men det er ikke grunden, jeg...
Det var ikke øjeblikket.
Jeg drak jorden.
Men lige som jeg fik det til at virke,
du ved, det øjeblik, hvor jeg skulle til at drikke,
min fod, mit ben blev følelsesløst. Bang.
Jeg kollapsede.
Jeg forsøgte at drikke, jeg kunne ikke...
Jeg kunne ikke holde på flasken. Min hånd var som...
Luft.
Jeg troede, jeg fordampede.
Jeg lagde mig i sandet og dækkede mig til.
Og denne barriere
mellem mig og alting
forsvandt bare.
Og jeg kunne dø,
fordi livet er stort.
Og jeg elskede følelsen af at dø,
og så gik det over.
Følelsen gik over.
Jeg kunne mærke mine hænder, mine fødder.
Jeg rejste mig, jeg gik til mødestedet,
og jeg besluttede mig lige der
at tage på en envejs-rejse til Mars.
Godmorgen, Stanaforth.
Tid til at tage din flyverdragt på.
Houston overtager rattet for at vende rundt,
men vi har brug for dig i cockpittet i tilfælde af en nødsituation.
Der er sendt brændstof op til rumstationen.
Det får dig resten af vejen hjem, og...
Missionen mislykkedes,
men jeg kan ikke tage tilbage.
Jeg er ligeglad med om maskinerne ikke virker,
om der ikke kommer andre.
Jeg ved, hvad der venter mig på Jorden,
men ikke heroppe.
Hvad laver du? Hvad sker der?
Har du lige tilsidesat kontrollen?
Stanaforth, du vil drive ud af kurs. Forstår du mig?
Du vil drive ud af kurs.
Hører du efter?
Jeg forsøger at hjælpe dig, for fanden. Stanaforth, stop!
Det er en ordre, kaptajn.
Stanaforth!
Jeg håber, nogen vil læse denne dagbog en dag.
Jeg ved ikke, om jeg er på rette kurs.
Mit rumskib fortæller mig det ikke.
Hvis jeg regnede forkert, rammer jeg forbi Mars med 1,6 millioner kilometer
og driver ud i rummet for evigt.
Jeg har opretholdt min rutine, men jeg har mistet troen på missionen.
Så mange mennesker ville gerne være en del af denne rejse,
de har sendt beskeder hele tiden.
Jeg har svigtet jer.
Maddox stolede på mig,
og jeg fejlede.
Jeg håber, du får en anden mission en dag.
For at fortsætte det, vi begyndte.
Og Skinny,
jeg kan næsten høre dig derude,
forsøge at nå mig.
Nu hvor jeg ikke vil klare det,
må du føle det, ligesom jeg gør.
Ødelagt.
Tom.
Jeg er fanget inden i min egen maskine.
Presset sammen af tyngdekraften.
Vrider de sidste dråber vand ud, visner bort.
Hvad betyder det, om jeg lever en dag mere,
en uge mere, mens jeg tørrer ud i denne lille kasse?
Det er alt, jeg har tilbage at give.
Jeg vil derud.
Jeg vil rives i stykker af rummet, overvældet.
Hvorfor ikke åbne lugen og træde ud?
Stanaf...
Jeg forsøger at...
Hvis du...
Stana... Skinny, er du der?
Houston, forsøger at nå...
Hvis du er i live, så giv tegn.
Kan du høre...
Hvis du... Signaler...
Kom igennem...
Stanaforth, er du...
Magnetisk storm...
Du er tæt på en...
Igennem stormen sikkert... Så er du der.
Tæt på...
Vi hepper på dig...
Skinny...
Hele verden...
Det er mig.
Stanaforth, kom ind.
Ja, jeg er her. Jeg er...
Skinny... Så...
Du er så tæt på.
Dette er det.
Vores kroppe er mere luft end materie.
Der er en ufattelig distance mellem hvert atom, hver partikel.
Hvad holder sammen på os?
Hvorfor opløses vi ikke?
Derfor kom jeg hertil.
For at opgive alt.
For et eneste øjeblik i ren forundring.
Jeg ved ikke, om nogen kan høre mig, men nu sker det.
Houston, Zephyr er klar til landing.
Zephyr udløst.
Tre minutter.
To minutter, brændstoflyset er tændt.
Et minut.
Der er stedet!
30 meter, to ned.
Ti meter, tre fremad.
Fem meter.
Ned.
Houston, dette er kaptajn William D. Stanaforth fra Mars' overflade.
Intet har nogensinde levet her.
Intet er nogensinde død her.
Måske lever jeg for evigt.
.:: Først på www.hounddawgs.org ::.